Arxius
«Com ressona un buirac ple de sagetes …» d’Homer a Verdaguer
.
.
.
.
Com ressona un buirac ple de sagetes
del ballester en la robusta espatlla
[…]
Jacint Verdaguer
Canigó
(Cant II. Flordeneu)
Los balears penjada duen al braç la fona
trenada amb tres badies de cànem o de pell,
quan de sa roda encesa, que força i foc li dóna,
la pedra surt brunzenta, o aterra o fa portell.
Lo cos dels sagitaris segueix la immensa rua;
buiracs feixucs ressonen damunt sa espatlla nua,
rublerts tots de sagetes de verinosa pua
que en sa volada trenca les ales de l’aucell
Jacint Verdaguer
Canigó
(Cant VII. Passatge d’Hanníbal)
.
.
BUYRACH, bossa de tretes. Haec Pharetra, æ. Hic Corytus, ti. Qui porta buyrach. Pharetratus, a, um. Posar-se, ò penjar lo buyrach al costat. Lateri pharetram accommodare, aptare, appendere. Desguarnir, ò desarmar lo buyrach. Pharetram sagittis exarmare, exuere.
Gazophylacium catalano-latinum [1696]
Joan Lacavalleria Dulach
.
BUYRAC. s.m. Aljaba, carcax. Pharetra
Diccionario Catalán-Castellano-Latino [1803]
Joaquim Esteve i Josep Belvitges
.
.
.
.
.
[…] I Febos Apol·lo, que el va escoltar, s’enfurí cor endins i, amb l’arc i el buirac clos a banda i banda, penjats a l’espatlla, davallà dels cims de l’Olimp. Ressonaven les fletxes a la seva esquena mentre, furibund, avançava. I feia via semblant a la nit. Es deturà lluny de les naus i etzibà, ràpid, una sageta. Fou paorós l’esclafit del seu arc argentí. De primer atacava les mules i els gossos rabents, però després apuntava el dard agut contra els guerrers i els l’engegava. I eren nombroses les pires de mort que cremaven sens fi.
Montserrat Ros i Ribas [2005].
.
.
.
[…] I Febos Apol·lo va atendre’l,
perquè amb el cor indignat baixà de l’Olimp, de les piques,
amb l’arc al coll i el buirac tapat per damunt i per sota.
Van brunzir les fletxes, és clar, quan ell es va moure
rere de l’aïrat, que talment com a nit caminava.
Va asseure’s lluny de les naus, tirà amb encert una fletxa
i un pom d’esclats de por brogí de l’arc fet de plata.
Primer anava apuntant les atzembles i els gossos veloços,
després ja els tirava dards de punta de pi sense errar-hi:
denses pires de morts ja sempre més hi cremaren.Manuel Balasch [1997]
.
.
.
[…] I Febos Apol·lo el va escoltar; va baixar dels cims de
l’Olimp irritat en el seu cor, portant a les espatlles l’arc i el buirac ben tapat en ambdós costats. Les fletxes ressonaven a la seva esquena, quan ell, indignat, es movia; i avançava semblant a la nit. Es va asseure lluny de les naus i va disparar una sageta. Un espetec esgarrifós va sortir del seu arc argentí. De primer tocava les mules i els gossos veloços, però després, tot engegant sagetes punxegudes, disparava contra els homes mateixos. I nombroses pires de cadàvers cremaven constantment.
Joan Alberich i Mariné [1996]
.
.
.
[…] i va exaudir-lo Febos Apol·lo,
que s’afuà, cims avall de l’Olimp amb el cor encès d’ira
i amb el buirac, ben clos als dos caps, i l’arc a l’espatlla.
Quan es mogué, quimerut, les seves fletxes dringaren
sobre l’esquena i partí semblant a la nit. Va apostar-se
lluny de les naus, després amollà la seva sageta.
L’arc d’argent engegà una esglaiosa dringada. D’antuvi
mules i gossos rabents va escometre, després sobre els homes
va disparar i dirigir les seves sagetes punxudes,
mentre espesses fogueres cremaven morts de continu.Miquel Peix [1978]
.
.
.
[…] i Febus Apol·lo va atendre’l;
cordolgut davallà per les olímpiques serres
amb l’aljava de doble coberta i l’arc a l’espatlla.
Del déu indignat fressejaven els dards a l’esquena
quan ell es movia; així com la nit avançava.
Lluny de les naus assegut disparà llavors una fletxa
i de l’arc argentat terrible brunzit va sortir-ne.
Va escometre primer les bísties i els cans ivarsosos
mes ben tost disparà contra els homes la fletxa puntuda
que engegava, i amb morts a desdir cremaven les pires.Manuel Balasch [1971]
.
.
.
[…] i l’escoltà Febos Apol·ló, el qual, enfellonint-se en son cor, davallà de les carenes de l’Olimp amb l’arc i el clos buirac a l’espatlla. Sonaren les sagetes sobre l’espatlla de l’enutjat, quan aquest començà de moure’s. Caminava, assemblant-se a la nit. Després s’assegué lluny de les naus, tirà una sageta, i l’arc d’argent féu un paorós brunzit. Començà per atènyer els muls i els cans lleugers, però no trigà a ferir-los a ells mateixos, endreçant-los punyent sageta, i des de llavors cremaven sempre nombroses pires de cadàvers.
Lluís Segalà i Estalella
.
.
.
[…] I l’oïa Febos Apòl·lon.
I dels cims de l’Olimp davallà cor-irat, de seguida.
Duia l’arc i el buirac, ben tancat tot entorn, a l’espatlla;
i ressonaven del déu irritat a l’espatlla les fletxes
amb el moure’s d’ell, i semblava la nit, avançant-se.
Un tros lluny de les naus es parà, i avià una sageta,
i un horríson brunzit de l’arc argentí s’expandia.
Atacava d’antuvi les mules i els cans ociosos;
però aprés, etzivant ja la fletxa punyent contra els homes,
els colpia. I de morts pires sempre cremaven, espesses.Josep Mª Llovera
.
.
.
[…] e Fèbus-Apòlon l’eczaudí. Llà-donchs avallà dels altismes olímpichs, irritat en son cor, portant a les espatlles l’arch e la aljava tapada d’abdós caps. Al moure-s lo déu irat, les sagetes tótes ressonen demunt seu; s’avança tenebrós com la nit. Per fí, detura-s lluny dels vaxells, e llança una sageta: l’arch d’argent donà un sò terrible. De primer, colpí los rocins e los cans corredors; emperò aprés, llançant mortal sageta, fereix en los guerrers; e instantment cremaven en les fogueres un munt de cossos morts.
Antoni Bulbena Tosell. Manuscrit Bul 113 (ms.) de la Biblioteca Nacional de Catalunya. [1903 – 1923]
.
.
.
[…] Apolo ou sa pregaria, y baixa de las cimas del Olimpo; plé d’ ira ‘l cor, portant l’ arch en las espatllas y ‘l carcax tancat; á cada pas del deu airat ressonan demunt d’ ell las sagetas; s’ avansa temible com la nit. De sopte, ‘s detura lluny de las naus, y dispara la primera fletxa; l’ arch d’ argent fá un só terrible. Pel prompte destrueix las caballerías y ‘ls gossos ágils; més tot seguit lo deu dirigeix contra ‘ls guerrers un dart amarch, y d’ allavors gran nombre de fogueras no donava l’ abast á cremar los morts.
Conrad Roure [1879]
.
.
.
.
.
[…]
Jo encara no tenia quinze anys, però ja em sabia de mossèn Cinto almenys quinze-cents versos de memòria. Al col·legi dels jesuïtes, on acabava de terminar el curs amb el greu contratemps que he contat, la literatura catalana, antiga o moderna, no ens l’ensenyaven ni gota. A casa meva, però, hi havia tots els llibres de mossèn Cinto: des d’una edició de L’Atlàntida, feta a París, i una altra, també francesa, del Canigó (totes dues amb el text català encarat a la traducció en prosa), fins a les Flors del Calvari, els Idil·lis i cants místics i el Dietari d’un pelegrí a Terra Santa, aquella seva narració tan planera i senzilla, tan saborosa, que jo havia llegit una dotzena de vegades i encara avui m’encisa profundament, com el pa arcaic, fet amb farina pròpia, pastat i cuit a casa.
En tots els llibres de mossèn Cinto, jo hi trobava un plaer únic, que no sabia definir, però que no em donaven els altres escriptors catalans, i ni remotament els castellans que ens havia fet conèixer el bon pare Moreu. Aquell encís de mossèn Cinto, per mi, venia menys de les coses que deia que de la manera com les deia, amagant dintre els seus mots una força màgica que els il·luminava amb una claror incomparable, donant-los ensems una substància plenament saborosa. Era el geni de l’idioma que em parlava amb la veu d’ell. Recordo que sovint jo havia demanat a la gent gran en què consistia aquell estrany poder de mossèn Cinto. I tothom em responia el mateix: “El seu secret està en això: que és un pagès de la Plana de Vic i coneix de naixença aquell català tan pur i bo de la gent camperola.” Era l’explicació més corrent que llavors es donava del miracle de mossèn Cinto. I fins semblava clara, però era radicalment falsa. Jo ho intuïa vagament, perquè no em satisfeia gens ni mica. Quan obria un dels poemes de Verdaguer i hi trobava, per exemple, encastat amb una gràcia i una naturalitat sobiranes, un vers així:
com ressona el buirac ple de sagetes
que no se m’encallava a la boca, tot obligant-me a recórrer al diccionari per entendre’l bé; i, un cop ben comprès, desxifrades les dues paraules de mi inconegudes que contenia, em donava un goig meravellós que m’obligava a redir-lo i a passar-me’l pels llavis tot el dia, llavors veia ben clar que aquella explicació de l’encís del poeta era del tot superficial. Els pagesos de la Plana de Vic no hi parlaven pas, d’aquella manera, ni haurien entès un vers semblant, per més vegades que els l’haguessin dit. I l’extraordinari, per mi, era comprovar que els altres poetes catalans, que jo igualment llegia, i molts dels quals ja coneixia de vista, també n’hi posaven, de mots obscurs, a les seves poesies, però instantàniament s’hi veien, com una taca en un llençol o com un escull que treu el cap enmig de la mar plana. Fins anys després no vaig saber que aquell fenomen, llavors inexplicable per mi, era el fet superior, el “miracle”, que posa mossèn Cinto en un cim solitari i únic, per damunt de tots els altres escriptors, sovint més savis o més plens, de la nostra Renaixença. Mossèn Cinto, més que un poeta excepcional, és el geni plasmador del català ressuscitat el segle XIX.
Jacint Verdaguer i Santaló (Folgueroles, Osona, 17 de maig del 1845 – Vallvidrera, Barcelonès, 10 de juny del 1902)
[…]
Agustí Calvet (Gaziel)
Tots els camins duen a Roma. Memòries
VIII. L’enterrament de mossèn Cinto (13 de juny de 1902).
.
.
.
.
.
.
.
.
.
.
Gazophylacium Catalano-Latinum
dictionibus phrasibus illustratas,
ordine literario comprehendens
Antonium Lacavalleria
Barcelona, 1696
.
.
.
Antonio Jutglà Font, Joaquim Esteve i Josep Belvitges
Diccionario Catalán-Castellano-Latino
Oficina Tecla viuda Pla
Barcelona, 1803
.
.
.
Ilíada. Vol. I
Traducció de Montserrat Ros i Ribas
Fundació Bernat Metge. Barcelona, 2005
ISBN: 8472258599
.
.
.
Traducció i notes de Manuel Balasch.
Proa
Barcelona, 1997.
ISBN: 9788482564098
.
.
.
La Ilíada
Introducció, traducció i notes de
Joan Alberich i Mariné
Barcelona 1996. ISBN: 9788474108880
.
.
La Ilíada
Traducció poètica de Miquel Peix
Editorial Alpha. Barcelona, 1978
ISBN: 8472251195
.
.
.
Traducció íntegra, directa i
en vers per Manuel Balasch.
Biblioteca Selecta nº 446.
Editorial Selecta. Barcelona, 1971.
.
.
.
amb la versió directa i literal de
Lluís Segalà i Estalella
— Cant primer —
Extret del Butlletí de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona nº 103.
Impremta de la Casa Provincial de la Caritat. Barcelona, 1930.
.
.
.
Josep Mª Llovera. Versions de l’obra completa d’Horaci
i de quinze rapsòdies de la Iliada d’Homer.
Traducció directa en els metres originals
Acadèmia Catòlica.
Sabadell, 1975
.
.
.
Poema en XXIV cants d’Homero,
traduhit en prosa catalana per Conrad Roure.
Estampa de Leopoldo Domenech.
Barcelona 1879
.
.
.
Tots els camins duen a Roma
Història d’un destí (1893-1914)
Memòries I
Les millors obres de la literatura catalana, 68
Edicions 62 i la Caixa
Barcelona, 1981
.
.
.
.
La lleva dels homes és com la de les fulles. Glauc a Diomedes, al cant sisè de la Ilíada
.
.
.
I
Recuerde el alma dormida,
avive el seso e despierte
contemplando
cómo se passa la vida,
cómo se viene la muerte
tan callando;
cuán presto se va el plazer,
cómo, después de acordado,
da dolor;
cómo, a nuestro parescer,
cualquiere tiempo passado
fue mejor.
II
Pues si vemos lo presente
cómo en un punto s’es ido
e acabado,
si juzgamos sabiamente,
daremos lo non venido
por passado.
Non se engañe nadie, no,
pensando que ha de durar
lo que espera
más que duró lo que vio,
pues que todo ha de passar
por tal manera.
III
Nuestras vidas son los ríos
que van a dar en la mar,
qu’es el morir;
allí van los señoríos
derechos a se acabar
e consumir;
allí los ríos caudales,
allí los otros medianos
e más chicos,
allegados, son iguales
los que viven por sus manos
e los ricos.
.
Jorge Manrique
Coplas a la muerte de su padre
.
.
Instante de Glauco y Diomedes
.
Una palabra, un claro pensamiento
detuvo el mal, “como la miel del higo
cuaja la leche”, y arrastró consigo
la odiosa fiebre y el fragor sediento:
una palabra a cuyo encantamiento
se reconoce amigo el enemigo.
Y era el cielo de Tróade testigo,
y la palabra se llevaba el viento:
Sombra somos delgada y desvalida;
muy antes que Manrique lo dijera,
lo dijo Glauco y lo escuchó el Tidida:
Que somos la verdura de la era,
marchitas hojas que la fronda olvida
a cada turno de la primavera.
.
Alfonso Reyes
Homero en Cuernavaca
.
.
.
«Aquesta és la cosa més bella de l’home de Quios:
com la generació de les fulles, és igual la dels homes.»
.
(Simònides, frag. 19 West)
Versió de Jaume Pòrtulas
.
.
.
.
«Fill de Tideu, magnànim: ¿què em preguntes pel llinatge?
És com la lleva de les fulles, la dels homes.
Unes fulles el vent les escampa per terra, i unes altres el bosc
en esplet les fa néixer, i ve la primavera.
El mateix amb les lleves dels homes: l’una neix, l’altra s’acaba».
.
Glauc a Diomedes, al cant sisè de la Ilíada
Versió de Jordi Cornudella (Les bones companyies)
.
.
.
.
.
L’il·lustre fill d’Hipoloco, respond en aquestos termes:
—Magnànim fill de Tideo, ¿perqué ‘m preguntas pel meu orígen? Las generacions dels homes, son com las de las fullas. Lo vent tira las fullas per terra, més lo fecundo bosch ne produheix d’altras, y l’estació primaveral retorna; aixís mateix la rassa dels humans neix y passa.
.Iliada d’Homero
Traduhit en prosa catalana per Conrad Roure (1879).
.
.
I li digué, responent, el fill honorable d’Hippòloc:
“Oh magnànim Tideida: ma gènera, com la demanes?
Com de les fulles la gènera, tal és igualment la dels homes.
Fulles escampa el vent, per terra; d’altres la selva
néixer en fa, brostant; i ve primavera altra volta.
Tal les gèneres d’homes, que mentre una neix, altra falla.
.Quinze rapsòdies de la Ilíada d’Homer
Josep Mª Llovera (c. 1930-1940)..
.
.
I llavors li digué el fill il·lustre d’Hipòloc:
«Magnànim fill de Tideu! Per què la naixença em preguntes?
Així com la de les fulles és la nissaga dels homes:
unes fulles, el vent les escampa per terra, mes d’altres
en té la fronda del bosc quan l’hora vernal li arriba;
així els llinatges dels homes: l’un neix i l’altre s’acaba.
.Homer. La Ilíada
Traducció de Manuel Balasch (1971).
.
.
El gloriós fill d’Hipòloc, llavors, a son torn, va respondre:
Fill de Tideu magnànim, per què em preguntes ma raça?
Tal esdevé la naixença de fulles, tal la dels homes.
Unes per terra són escampades pel vent, unes altres,
en arribar el temps vernal, el bosc verdejant les fa créixer.
Tal la raça dels homes, neixen uns, d’altres moren.
.Homer. La Ilíada.
Traduida en hexàmetres catalans per Miquel Peix (1978).
.
.
Al seu torn, l’il·lustre fill d’Hipòloc li va dir: «Tidida magnànim, ¿per que em preguntes el meu llinatge? Tal com és la naixença de les fulles, així és també la dels homes. Les fulles, unes el vent les escampa per terra, altres el bosc les fa créixer brotant, i arriba el temps de la primavera. Així és el llinatge dels homes, un neix i un altre mor.Homer. La Ilíada.
Traducció de Joan Alberich i Mariné (1996).
.
.
I li féu, al seu torn, el fill il·lustre d’Hipòloc:
«Magnànim fill de Tideu, per què pel llinatge em preguntes?
El llinatge dels homes no és altre que el de les fulles.
Unes el vent les escampa per terra, i d’altres brotonen,
quan és la primavera i el bosc germina, a la selva:
així els llinatges dels homes, l’un neix i l’altre s’acaba.
.La Ilíada. Homer
Traducció i notes de Manuel Balasch (1997).
.
.
I el preclar fill d’Hipòloc, li va respondre al seu torn:
«Valerós Tidida, ¿per què el llinatge em preguntes? Així com el de les fulles és l’humanal llinatge. El vent escampa unes fulles per terra, i el bosc frondós en fa néixer unes altres, que apunten quan és primavera. D’igual manera esdevé entre els humans: uns vénen a la vida i uns altres s’extingeixen.
.
Homer. Ilíada
Traducció de Montserrat Ros i Ribas (2007).
…
.
.
.
Like leaves who could write a history of leaves
The wind blows their ghosts to the ground
And the spring breathes new leaf into the woods
Thousands of names thousands of leaves
When you remember them remember this
Dead bodies are their lineage
Which matter no more than the leaves
.
Alice Oswald
Memorial [pàg. 73] (2011)
.
.
.
Adonc Glaucus, auec Grace & Audace,
Luy respondit. T’enquiers tu de ma Race?
Le Genre humain est Fragile, & Muable
Comme la Fueille, & aussi peu perdurable.
Car tout ainsi qu’on voit les Branches vertes,
Sur le Printemps, de fueilles bien couuertes,
Qui par les vents d’Autumme & la Froidure,
Tumbent de l’Arbre, & perdent leur verdure,
Puis de rechef, la Gelée passée,
Il en reuien en la place laissée:
Ne plus ne moins est du lignage humain:
Tel est huy vif, qui fera mort demain.
S’il en meurt vng, vng aultre vient à naistre:
Voila comment se conserve leur estre..
Hugues Salel
Les dix premiers livres de l’Iliade d’Homere (1545)
.
.
.
[…] ‘Why dost thou so explore.’
Said Glaucus, ‘of what race I am, when like the race of leaves
The race of man is, that deserves no question? Nor receives
My being any other breath. The wind in Autumne strowes
The earth with old leaves; then the Spring the woods with new endowes—
And so death scatters men on earth, so life puts out againe
Man’s leavie issue..
George Chapman
Homer’s Iliad (1598)
.
.
.
“What, or from whence I am, or who my sire,
(Replied the chief,) can Tydeus’ son inquire?
Like leaves on trees the race of man is found,
Now green in youth, now withering on the ground;
Another race the following spring supplies;
They fall successive, and successive rise:
So generations in their course decay;
So flourish these, when those are pass’d away..
Homer. Iliad.
By Alexander Pope (1715-1720)
.
.
.
Glauco le respondió: “¿Por qué deseas
mi linaje saber? Como las hojas
de los árboles nacen y perecen,
así pasan del hombre las edades;
que unas hojas derriban por el suelo
los vientos del otoño y otras cria
la selva al florecer, y ufanas crecen
al aliento vital de la primavera;
y las generaciones de los hombres
así son : esta nace, aquella muere.
.La Ilíada de Homero
por Don José Gómez Hermosilla (1831)
.
.
.
A éste, a su vez, voceaba el preclaro hijo de Hipóloco:
«Tideida de gran ánimo, ¿qué sino mi linaje demandas?
Cual el linaje de las hojas tal también el de los varones.
Las hojas, unas el viento al suelo derrama y otras el bosque
exuberante hace nacer y sobrevienen en la estación de la primavera.
Así es el linaje de los varones, uno nace y otro se extingue.
.Homero. Ilíada.
Traducción de José García Blanco y Luis M. Macía Aparicio. CSIC. (1998).
.
.
.
.
..
Més a: La lleva de les fulles i la dels homes.
De Simònides, via Leopardi, a Shakespeare
.
.
.
Les bones companyies. Poetes i poemes.
I Premi Internacional d’Assaig Josep Palau i Fabre
Galàxia Gutemberg / Cercle de Lectors. Barcelona, 2010.
ISBN: 9788481098662
.
.
Homero en Cuernavaca
Tezontle
Fondo de Cultura Económica. México D.F., 1952
.
.
.
Memorial
faber and faber. London, 2011
ISBN: 9780571274161
.
.
.
Introducció a la Ilíada
Editorial Alpha. Barcelona, 2009
ISBN: 9788498591354
.
.
.
Edited, with Introduction and Glossary, by
Alardyce Nicoll.
Bolinger Series XLI.
Princeton University Press. Princeton, New Jersey, 1998.
ISBN: 9780691002361
.
.
Translated by Alexander Pope,
with an introduction by Robert Shorrock.
Impala. London, 2007.
ISBN: 9781905530052
.
.
Del griego al castellano
por Don José Gómez de la Hermosilla.
Madrid, en la Imprenta Real. Año de 1831.
.
.
.
Iliada. Poema en XXIV cants d’Homero,
traduhit en prosa catalana per Conrad Roure.
Estampa de Leopoldo Domenech.
Barcelona 1879.
.
.
.
Josep Mª Llovera. Versions de l’obra completa d’Horaci
i de quinze rapsòdies de la Iliada d’Homer.
Traducció directa en els metres originals
Acadèmia Catòlica. Sabadell, 1975
.
.
.
Traducció íntegra, directa i en vers per Manuel Balasch.
Biblioteca Selecta nº 446.
Editorial Selecta. Barcelona, 1971.
.
.
.
Homer. La Ilíada.
Traducció i notes de Manuel Balasch.
Proa. Barcelona, 1997.
ISBN: 9788482564098
.
.
.
La Ilíada
Traducció poètica de Miquel Peix
Eitorial Alpha. Barcelona, 1978
ISBN: 8472251195
.
.
Introducció, traducció i notes de Joan Alberch i Mariné.
Edicions de La Magrana. Barcelona 1996.
ISBN: 9788474108880
.
.
.
Traducció de Montserrat Ros i Ribas
Fundació Bernat Metge. Barcelona, 2007
ISBN: 8472258785
.
.
.
Texto, introducción y notas por
José García Blanco y Luis M. Macía Aparicio
Consejo Superior de Investigaciones Científicas.
Tirant lo Blanch. Madrid, 2007.
ISBN: 9788400071820
.
.
.
.
.
Príam suplica a Aquil·les que li lliuri el cadàver del seu fill Hèctor. «Ransom», de David Malouf i «Ceasefire» de Michael Longley (i un dibuix de Mimmo Paladino)
.
.
.
.
[…]Príam saltà, per la seva part, a terra del carro.
Lla deixà Ideu que es quedà per guardar-li els cavalls i les mules,
mentre el vell se n’anà de dret a la casa on Aquil·les,
car a Zeus, estava assegut. A part va trobar-lo.
Seien a banda els seus companys. Dos d’ells s’enfeinaven,
Automedont l’heroi i Àlcim, lluc d’Ares, voltant-lo.
Els aliments i beguda acabava Aquil·les de prendre
feia un moment. Tenia al davant encara la taula.
Quan el gran Príam entrà, ningú no el veié. Prop d’Aquil·les
es deturà, abraçà sos genolls i besà ses terribles
i matadores mans, de tants dels seus fills occidores.
Com quan algú dins el patri país ha matat un altre home,
foraviat per gràvid error, i ha arribat a estrangeres
terres a casa d’un ric, els qui el veuen es queden atònits,
d’esta faisó en veure Príam d’aspecte diví es quedà Aquil·les.
S’esbalaïren els altres també i canviaven mirades.
Príam va suplicar-lo dient-li aquestes paraules:……«Ah, recorda Aquil·les, rival dels déus, el teu pare.
Té els meus anys, reduït a una extrema vellor malaurada.
El veïnat dels seus entorns sens dubte el turmenta,
mes no té ningú que li allunyi destret i ruïna.
Ell, però, sent dir de segur que ets viu i se’n gauba
dintre el seu ànim, sense deixar de nodrir l’esperança,
jorn rera jorn, de veure el seu fill revenint-li de Troia.
Mes jo sóc del tot dissortat. Fills bravíssims en l’ampla
Troia havia engendrat i ara veig que cap no me’n queda.
Quan arribaren els fills dels aqueus ells eren cinquanta.
Eren dinou els que havien nascut d’un sol si. Tots els altres
dins el palau eren nats d’altres dones. La fúria d’Ares
va desfer els genolls de quasi tots. Va quedar-me’n
un solament, el qual defensava ciutat i persones,
tu l’has matat no fa molt lluitant ell per la pàtria, Hèctor.
Ara vinc a les naus dels aqueus per ell, amb designi
de rescatar-te’i i et porto uns presents d’un valor sense límits.
Tingues respecte dels déus, Aquil·les, de mi compadeix-te,
bo i recordant el teu pare. Més llàstima que ell em mereixo.
He gosat el que cap mortal no ha fet a la terra:
he portat la mà del botxí del meu fill a la boca.»……Féu-li i Aquil·les sentí el desig de gemir pel seu pare.
Va agafar la mà del vell i lleument va apartar-la.
Rememoraven tots dos: llargament el vell plorava Hèctor,
l’interfector de guerrers, arraulit a les plantes d’Aquil·les,
mentre Aquil·les plorava el seu pare i a estones Patrocle.
Van escampar-se els gemecs de tots dos per tota la casa.
Quan s’hagué sadollat Aquil·les diví de complantes,
quan el desig en fou fora del cor i dels membres, va alçar-se
sobtadament del tron, prengué el vell per la mà i va aixecar-lo,
tot compadit del cap blanc i la barba blanca. Aleshores
se li adreçà dient-li aquestes paraules alades:……«Ah malaurat, quantes penes has endurat en ton ànim!
Com has gosat venir sol a les naus dels aqueus a posar-te
sota els ulls de l’home que t’ha matat tan nombrosos
fills i tan braus? Cal de veres que tinguis el cor fet de ferre.
Apa, pren un seient i deixem del tot que s’adormin
dintre l’ànim, malgrat la tristor, les nostres sofrences,
car de res no serveixen els planys que sangglacen. D’eix mode
han filat els déus el destí dels mortals sens ventura:
viure sofrint, mentre ells, per llur part, no coneixen les penes.[…]
Ilíada, XXIV, 469-526
Traducció de Miquel Peix
..
.
..
![Mimmo Paladino - Priamo](https://detroiaaitaca.wordpress.com/wp-content/uploads/2012/02/mimmo-paladino-priamo.jpg?w=595)
"Priamo... / s'avvió dritto d'Achille / Alle stanze riposte. Avea di Giove / L'eroe diletto in quel medesmo punto / datto fine alla cena." Il·lustració de Mimmo Paladino. Iliade. Omero. Le lettere. Firenze 2001.
.
.
.
..
.
[…]
— ¡Señor!
Aquiles, boquiabierto, mira de nuevo.
Ese hombre es un desconocido. Noble, ciertamente, incluso ataviado con esa sencilla túnica, pero en absoluto parecido a Peleo. ¡Cuántos son los engaños que puede tramar el corazón! Es evidente que aquel hombre no es su padre, pero durante cien latidos de su corazón su padre se le había hecho realmente presente y ahora sigue sintiéndose tiernamente vulnerable a todas esas emociones que lo inundan y que forman parte de un vínculo sagrado.
Razón por la cual, para sorpresa de sus dos ayudantes, no agarra al intruso por la garganta sino que pregunta, casi con suavidad:
—Pero ¿quién eres tú? ¿Cómo has entrado en este cobertizo?
Como si, quienquiera que fuera, hubiera algo misterioso y extraño en la repentina aparición de este desconocido, sin ser detectado, en un lugar abarrotado de sus seguidores.
El anciano se tambalea, parece estar a punto de caer. Lanza una mirada aprensiva al más joven de los dos hombres que lo observan con las espadas desenvainadas. Álcimo, cual león, apenas puede contenerse para no saltar.
Aquiles, al ver lo que ha alarmado al hombre, hace una señal, y Álcimo, tras lanzar una rápida mirada de confirmación a Automedonte, enfunda la espada.
Príamo se tranquiliza. Todo ha ocurrido con excesiva rapidez, de un modo para el que no está preparado. Ha venido hasta aquí para arrodillarse ante Aquiles. Aun con todo, el momento de la verdad ha llegado. Debe continuar.
—Yo soy Príamo, rey de Troya —se limita a decir—. Me presento ante ti, Aquiles, tal y como me ves, tal y como soy, para pedirte, como padre y de hombre a hombre, el cuerpo de mi hijo. Para ofrecerte un rescate y llevármelo a casa.
Príamo cierra los ojos. «Ahora —piensa—. Ahora atacarán.»
Los dos sirvientes siguen alerta, en pie. Automedonte aún tiene la mano posada sobre la espada. Aquiles se pone en pie. Pero no ocurre nada.
—Pero ¿cómo has llegado hasta aquí? —pregunta—. ¿Cómo has entrado en el campamento, en este cobertizo?
—Me han guiado —responde Príamo. Y, al recordar al dios que lo ha conducido hasta allí, Hermes el matagigantes, se anima.
Príamo puede ver que Aquiles está impresionado. No repite sus mismas palabras, pero han quedado registradas en la línea que se le forma entre las cejas, en la breve separación de sus labios. Príamo ve que Aquiles comprende inmediatamente que lo que lo ha traído hasta aquí es algo más que una fuerza ordinaria. A pesar de ser una gigantesca mole, de la anchura de sus hombros, de esos músculos fibrosos del cuello, el guerrero que habita en él se ha tranquilizado, al menos por el momento.
—He venido en carromato —explica — . Con mi heraldo, Ideo. Está ahí fuera en el patio, con el tesoro que he traído para ti.
Príamo no se arrodilla. La ocasión ha pasado. Así pues, la escena tal y como se la había imaginado y desarrollado en su mente no tiene lugar.
En lugar de eso, permanece de pie en silencio, en la calma que los rodea, a pesar del ruido que hacen los mirmidones de Aquiles, y espera.
Aquiles entorna la mirada y estudia atentamente al hombre que tiene delante. Hace una señal, casi invisible, a Automedonte, que retira la mano de su espada y sale de la estancia.
Todo ha ocurrido tan rápidamente y tan en silencio en ese rincón oscuro del cobertizo que los hombres que ocupan la mesa donde reina la confusión siguen sin darse cuenta del extraordinario hecho que está acaeciendo. Siguen gritándose entre sí con gran bullicio y levantando sus copas, brindando borrachos. Todo ello resulta en un instante que, desde el punto de vista de Aquiles, parece un sueño.
La ternura que ha sentido con anterioridad sigue influyendo en su ánimo. Detrás de ese anciano que afirma ser, ¿podría ser eso cierto?, Príamo, rey de Troya, se cierne la figura de su padre, demasiado próxima en la mente de Aquiles, demasiado inquietante como para apartarla a un lado.
.
David Malouf
Rescate (Ransom)
Traducció de Vanesa Casanova
.
...
.
.
.
.
.
.
.
.
.
CEASEFIRE
.
.
I
.
Put in mind of his own father and moved to tears
Achilles took him by the hand and pushed the old king
Gently away, but Priam curled up at his feet and
Wept with him until their sadness filled the building.
.
II
.
Taking Hector’s corpse into his own hands Achilles
Made sure it was washed and, for the old king’s sake,
Laid out in uniform, ready for Priam to carry W
rapped like a present home to Troy at daybreak.
.
III
.
When they had eaten together, it pleased them both
To stare at each other’s beauty as lovers might,
Achilles built like a god, Priam good-looking still
And full of conversation, who earlier had sighed:
.
IV
.
‘I get down on my knees and do what must be done
And kiss Achilles’ hand, the killer of my son.’
.
.
Michael Longley
The Ghost Orchid (1995).
.
..
.
.
.
.
.
.
La Ilíada
Traducció poètica de Miquel Peix
Editorial Alpha. Barcelona, 1978
ISBN: 8472251195
.
.
Iliade
Illustrazioni Mimmo Paladino
Testo: Traduzzione di Vincenzo Monti
Casa Editricce Le Lettere. Firenze, 2001
ISBN: 8871665872
.
.
Rescate
Traducción de Vanesa Casanova
Libros del Asteroide. Barcelona, 2012
ISBN: 9788492663576
.
.
Collected Poems
Cape Poetry
Jonathan Cape. Random House. London, 2006
ISBN: 9780224080446
.
.
.
Canta, deessa, la ira funesta d’Aquil·les Pelida
Canta, deessa, la ira funesta d’Aquil·les Pelida,
ira que obrí als aqueus el camí d’innombrables sofrences
i Hades avall estimbà d’herois mil ànimes fortes,
fent d’aquests mateixos herois pastura de gossos
i àpat de tots els ocells, mentre Zeus son designi acomplia.
Canta primer de tot la baralla que féu que l’Atrida,
cao de guerrers, i Aquilles diví renyits se n’anessin.
Ilíada, I, 1-7.
Traducció de Miquel Peix
Traduïda en hexàmetres catalans per
Miquel Peix, C.M.F.
Editorial Alpha. Barcelona, 1978.
ISBN: 8472251195
Salpem
.
.
Iniciem aquesta aventura.
Aquí tocaria citar el poeta i desitjar-nos que el camí sigui llarg …
És així, certament, però com que el que compta és el trajecte, no cal entretenir-nos quan encara no hem llevat l’àncora.
Ens proposem compartir dades, reflexions i emocions entorn de tot el que suposa aquesta experiència única que des de fa segles anomenem Homer, de tot el que l’ha anat envoltant al llarg del temps i fins als nostres dies, de com s’ha rebut en cada època i en cada moment i, si se’ns permet, ens entretindrem en el que ha estat i és la seva recepció a les nostres terres de parla catalana. Ho farem amb especial referència al món dels llibres, que és el que ens captiva.
Volem assaborir els diferents Homers que, com deia Borges, sorgeixen de cada una de les traduccions. Les múltiples ilíades i odissees, de Chapman a Riba, de Balasch a Pope, de Leconte de Lisle a Segalà, de Miquel Peix a Christopher Logue, de Frederico Lourenço a Lawrence d’Aràbia, de Xosé Gago a Rieu, de Joan Alberich a García Calvo, de García Gual a Conrad Roure, de Salvatore Quasimodo a Robert Fagles, de Llovera a Juan de Mena, de Joan Montserrat a Montserrat Ros, i de tants i tants altres traductors/autors, que ens ofereixen tan gran varietat de troies i d’ítaques, d’odisseus i de tersites.
I a partir d’aquí, farem els giravolts que calgui, agafarem camins encertats o equivocats i potser ens quedem algun temps aturats en alguna illa on una possessiva fetillera no ens deixi tornar a casa.
Bon viatge!
.
.
.